Порівняльний аналіз внутрішньовенного введення клонідину та дексмедетомідину для стабілізації гемодинаміки й інтраопераційної кровотечі при оперативних втручаннях на поперековому відділі хребта (Medicina bolu, 2024)
Операції на поперековому відділі хребта є складними процедурами, які часто супроводжуються труднощами в підтримці гемодинамічної стабільності та контролю інтраопераційної кровотечі, що є важливими для оптимізації результатів лікування пацієнтів. Клонідин та дексмедетомідин є α2адренергічними агоністами із седативними та аналгетичними властивостями, відомі своєю здатністю послаблювати симпатичні реакції та стабілізувати гемодинаміку. Однак їх порівняльна ефективність при оперативних втручаннях на поперековому відділі хребта залишається недостатньо дослідженою.Методи. Дослідження було проведено за участю 40 пацієнтів, ступенів 1 та 2 за шкалою ASA, яким виконували інструментальну фіксацію поперекового відділу хребта з необхідністю ламінектомії. Пацієнти були випадковим чином розподілені на дві групи (по 20 у кожній) за допомогою комп'ютерної таблиці випадкових чисел. Група C отримувала 2 мкг/кг клонідину, розведеного у 10 мл фізіологічного розчину, повільною внутрішньовенною інфузією протягом 10 хвилин перед індукцією загальної анестезії. Група D отримувала 1 мкг/кг дексмедетомідину, розведеного у 10 мл фізіологічного розчину, повільною внутрішньовенною інфузією протягом 10 хвилин перед індукцією загальної анестезії.Частота серцевих скорочень, систолічний, діастолічний та середній артеріальний тиск контролювалися перед інтубацією як початкові значення, а також після інтубації, через 15, 30 і 60 хвилин після початку операції та після екстубації. Обсяг інтраопераційної крововтрати оцінювався на основі об’єму крові в аспіраційній ємності та кількості просочених кров’ю ватно-марлевих тампонів (20 мл для повністю просоченого кров’ю ватно-марлевого тампона та 50 мл для повністю просоченого кров’ю довгого ватно-марлевого тампона).Результати. Не було виявлено статистично значущої різниці при порівнянні двох препаратів за базовими характеристиками, середнім артеріальним тиском та кількістю крововтрати. Проте у групі дексмедетомідину спостерігалося більше зниження частоти серцевих скорочень порівняно з групою клонідину.Висновок. На завершення, обидва препарати – α2-агоністи і внутрішньовенне введення клонідину та дексмедетомідину є цінними опціями для досягнення стабільної гемодинаміки, а також зменшення інтраопераційної кровотечі при оперативних втручаннях на поперековому відділі хребта. Загалом потреба в опіоїдах для інтраопераційної та екстреної аналгезії в післяопераційному періоді була знижена в обох групах.
Keywords: клонідин; дексмедетомідин; операції на хребті; α2-агоністи